Translation ZALMEN BEHAR
Това е Близкия изток, Светата Земя, Земята на Библията.
Тук през вековете са ходили пророци, сблъсквали са се народи
и завоеватели са идвали и са си отивали.
Евреите настояват за своята 3000 годишна свързаност
с тези древни пейзажи, с тези свещени скали.
Арабите също настояват за тяхната почитана традиция.
През 1993 г. тези два народа,
въвлечени в трагичен конфликт повече от 50 години,
видяха възможност за едно ново начало.
То бе наречено "Споразумението от Осло" и бе аплодирано по целия свят.
"Ние воювахме срещу вас, палестинците,
"Днес казваме с висок и ясен глас:
"Достатъчно кръв и сълзи! Достатъчно!"
Това беше велико отваряне за мира в този регион на света
и ни даде на всички нас, на арабския свят, големи надежди.
Чувствах през този период, че творим историческо събитие
не само за палестинците и израелците
но за целия регион и целият свят.
Всъщност, това което се споразумяхме с Арафат не беше за плана, а за метода,
че вместо да воюваме, ще водим диалог по между си.
Алтернативата на мирния процес
е да попаднем в подобна ситуация с тази на Босна или Белфаст.
Трябва да има конкретно предложение,
не може да е само пратеник носещ съобщения.
Трябва да има идеи, да предложи
определени очаквания.
Не съм виждал палестинското лидерство да се обърне към народа си и да каже:
"Не всички наши искания са възможни".
Техните очаквания трябва да станат умерени.
Ние претендираме за място за Палестина през двадесет и първи век.
За да постигнем това, не можем да позволим на Израел
да ни затваря в идеите и визията на предишния век.
Това бе труден път, изключително опасен
за съжаление и много кървав.
Малко са местата, толкова взривоопасни
като Израел, Западния бряг и Газа
и няколко събития, причинили толкова емоционални реакции
като мирния процес от Осло и неговите драматични колебания.
Дали момента на надеждата си е отишъл,
или мечтата, предложена от Осло е все още жива?
Израел: възраждането на нацията Част 6
"Пред прага на мира"
Аз съм Абба Ибан. В продължение на 12 години бях посланик в ООН и САЩ.
Бях министър на външните работи на страната си, в продължение на 8 години.
В допълнение към тези официални длъжности
съм прекарал години, опитвайки се да съдействам за мирно решение
на конфликта между Израел и неговите арабски съседи.
В продължение на много години това бе недостижима цел,
но през 1993 г. договорът подписан в Осло
трансформира политическата реалност в Близкия Изток.
В този филм ще видим как се стигна до това забележително споразумение,
също ще разгледаме и драматичните събития, които последваха,
събития, които подкопаха споразумението и заплашват
отдалечаването на араби и израелци отново.
От създаването на Израел през 1948 г.
съществува неспирен конфликт между Израел и арабските страни.
Този конфликт бе маркиран от 6 ожесточени войни.
През 1967 в 6-дневната война срещу Сирия, Йордания и Египет,
Израел превзе Западния бряг, Синай и ивицата Газа.
Изведнъж, над един милион палестински араби
заедно с тяхната земя, попаднаха под израелски контрол.
На този нещастен за арабите етап, се появи палестинския лидер,
Ясер Арафат.
Наричан терорист от Израел и САЩ,
той и неговата Организация за освобождение на Палестина,
искаше изгонването на Израел от завзетите територии, със силата на оръжието.
През 1979 г. Израел и Египет намериха по-добър начин.
Президента Садат и премиера Бегин
върнаха Синай на Египет чрез мирен договор.
Садат заплати с живота си за това,
убит от опонентите на мира през 1982,
но мира продължи.
Египет страдаше 10 години след като подписа мир с Израел.
След това през 1989, всички разбраха, че Египет
наистина искаше мир.
Тогава палестинците почнаха да преговарят, сирийците също така,
Йордания подписа споразумение, след това и палестинците.
Но докато вратите между Тел Авив и Кайро се отвориха,
тези между Израел и Западния бряг останаха упорито затворени.
Бунтовете на арабската младеж в Западния бряг и Газа
бе израз на гняв и протест срещу израелската окупация
и известен по света като "Интифада".
Интифадата имаше дълбок ефект към палестинците
като Джума Алиан, който бе затворен с 3-мата му братя.
Сестра му бе убита от израелски куршум.
Преди Интифадата, никой не знаеше какво да прави, как да живее.
Вършехме нещата, без да се замисляме. Не сме мислили, че ще имаме държава.
Не мислехме, че ще имаме някога нещо наше.
Интифадата ни даде гордост.
Аз съм един от тези, чиито истински живот започна с Интифадата.
За палестинците на Западният бряг и Газа,
Интифадата беше момент на самоопределение,
даде им усещането, за солидарността като първостепенна.
Нова самоуверена палестинска идентичност, щеше да се роди.
Израелците се умориха от тяхната роля като завоеватели.
Младите войници, обучени да защитават страната си във война
бяха объркани
насочили оръжията си към тийнейджъри хвърлящи камъни.
Много израелци бяха разочаровани, и горяха от нетърпение да се постигне разрешение.
Когато САЩ и Русия инициираха разговори в Мадрид и Вашингтон,
в края на Студената война изглеждаше някакво решение,
но разговорите зациклиха
в догматични прокламации и всички обвинения бяха повторени.
След това, през юни 1992 г. бе избрано правителство от "Партията на труда"
с платформа за мир и промяна.
Възглавяващ бе Ицхак Рабин, бивш военен главнокомандващ.
Рабин бе истински пример за войник от израелските войни,
като се започне от тази за Независимост.
И този човек да превърне "своя меч във плуг"
и да се премести така решително от бойното поле към масата за преговори,
това е исторически момент в живота на този народ.
Мадридската конференция се провали.
Провали се защото делегатите от Израел и САЩ,
все още отказваха да преговарят с ООП,
единственият легитимен глас на арабите от Западния бряг и ивицата Газа.
Но Рабин и неговият външен министър Перес, за разлика от своите предшественици
бяха твърдо решени да следват нови пътища към мира.
Пътя сега бе отворен за един от най-заинтригуващия
дипломатически договор от последните години
Споразуменията от Осло.
Бе очевидно, че е необходим директен диалог между ООП и Израел.
Но на израелците бе дори забранено с закон
да преговарят с представители на ООП.
Отговорът, тайни преговори далеч от погледа на света
се дължи на няколко източника.
Абу Алаа, ключов съветник на ООП,
бе първият да предложи Норвегия, като посредническа страна.
Друго действащо лице бе Тери Ларсен,
норвежец, работещ в Газа и имащ доверието на двете страни.
Абу Алаа се обърна към мен за първи път в Тунис,
където бях да се срещна с Ясер Арафат през ноември 1992 година.
Той ме помоли дали мога да се обърна към норвежкото правителство
да финансира и съдейства за тайни преговори
между ООП и официални представители на Израел.
Ларсен пристигна в Тунис
и представи официална покана
за посещение в Норвегия, да говорим заедно на семинар с някой си Хършвилд.
Яир Хършвилд,
водещ израелската делегация от двама,
беше най-необичайното действащо лице.
Като професор в Университета в Хайфа без отношения с правителството,
можеше да се среща с ООП без да привлича вниманието.
Тайно той докладваше на заместник премиера Йоси Бейлин.
Нещо основно спираше преговорите,
израелската забрана за контакти с ООП.
Когато това бе премахнато в Кнесета, пътя за Осло се откри.
Секретността бе изключителна важна.
Всяка публичност щеше да разруши нестабилното доверие
постигнато от двете страни.
Прикритието използвано за преговори бе "академичен семинар",
но секретността има своите неудобства.
Притеснявахме се много да запазим тайната.
Норвежците поискаха от нас,
мисля, че само веднъж,
да използваме фалшиви имена в хотела.
Когато се върнах в хотела в Осло около 1 през нощта,
рецепционистката ме попита за името ми за да ми даде ключа.
Погледнах я и казах "Съжалявам, забравих си името".
Самото Осло бе твърде публично място за преговорите.
Затова частната къща на компанията за хартия "Борегард"
на 100 км от Осло, бе избрано за мястото на тайните срещи.
Тук се провеждаха разговорите между януари и май 1993.
Първото условие бе да няма протокол,
да не се пише нищо, всичко казано оставаше между нас.
Така че всичко, което кажем,
идеите, които изложим, ще бъдат проверени
и ще дадат материал за разработки,
но след 3 седмици или 2 месеца, когато се върнем, можехме да кажем "забравете".
В комбинация от лукс и простота
къщата "Борегард" създава атмосфера на комфорт от началото на ХХ век,
един свят, в които е възможно да се освободиш от задръжките.
Личните отношения по между ни бяха много добри,
трудността бе да се развият отношения, в които личи, че преговорите напредват
и ако една от двете страни заемеше непримирима позиция
това да няма неблагоприятно въздействие в нашите отношения.
От самото начало на преговорите казах: "Ако се връщаме към историята,
"можем да говорим сто години без резултат.
"Но ако сте готови да говорим за бъдещето и настоящето
"и какво искаме да се случи в бъдеще, може би ще достигнем споразумение".
Но палестинците не бяха сигурни
дали Хършвилд беше официален палестински представител.
Тогава му казах: "Виж, приятелю, свърши се.
"Ако няма представител от израелското правителство,
"ако ми кажеш, че си упълномощен от израелското правителство,
"това е достатъчно за мен, ако ли не,
"представител на израелското правителство трябва да дойде тук,
"в противен случай, извинявай, но няма да дойда отново".
След дълги разисквания между лидерите на Израел,
Ури Савир, генерален директор на Външно Министерство бе изпратен на преговорите.
"Академичните изследвания" се превърнаха в официални преговори.
Първите срещи между Савир и ООП
се проведоха в ски хижа край Осло,
използвана от норвежките министри от кабинета.
Това беше първата среща между длъжностни лица на двата народа.
Мисля, че бях много напрегнат.
Човек не може да пренебрегне такива моменти
от съзнанието си, когато му предстой толкова важна стъпка.
Спомням си, първата ни разходка през гората около Осло
разказахме си взаимно нашата лична история.
Постепенно постигнахме общ език,
което обикновено се случва между хората
и мисля, че имахме късмета, че имаше симпатия по между ни.
Бидейки сами и създавайки палестинско-израелски топли отношения,
не само са същността на преговорите,
но също така и същността на споразумението, което ще се появи.
При напредването на преговорите изникват много трудности.
Спомням си много кризи по време на преговорите,
но най-лошата бе, когато искаха да променят
дори концепцията на "Декларацията на принципите",
тогава им казах "Съжалявам, не мисля, че този път ще е ползотворен".
Той се изправи и каза: "Виждам, че не можем да вървим напред,
"и искам да обявя персоналната ми оставка от този екип".
Тогава продължи да си говори половин час със своя приемник, който не бе в стаята.
Пожела му всичко хубаво и каза, че ще му помага
и бе уверен, че неговия приемник ще се справи по-добре.
Не бях сигурен дали той блъфираше или беше откровен.
И до днес не знам.
Пречката бе израелското настояване
да запази контрола по сигурността на Западния бряг.
Израел не бе уверен в ангажимента на Арафат.
Ларсен го бе посетил и израелците го разпитваха за всеки детайл.
Бях разпитан подробно от Перес и неговите сътрудници.
Питаха ме за всяка дума казана от Арафат, отново и отново.
"Как точно се изрази? Какво точно каза?
"Как точно го изтъкна? Би ли го повторил?
"Да се върнем от самото начало.
"Вярваш ли му? Може ли да му се доверим?"
С повишаване на доверието
двете страни се предразположиха към помирение и взаимно признаване.
През август при посещението си в Скандинавия, Шимон Перес със своя екип
тайно се срещна, с Тери Ларсен
и норвежкия външен министър, Йорген Холст.
Той се свърза по телефона със седалището на ООП в Тунис.
Телефонния разговор продължи шест часа без прекъсване,
между Тунис, където бяха Арафат и неговите хора,
и Стокхолм, където бях аз.
До последния момент не постигнахме споразумение.
Можех да чуя по телефона...
Радостта, тъгата и съмненията ставащи от другата страна на линията.
Позвънях в Тунис, и г-н Холст поздрави Арафат,
взех телефона и поздравих двамата, Арафат и Абу Алаа
и чух гласа на двамата треперещи от емоция.
Тогава си мислихме, че това е първата стъпка
към постигане на палестинските права
и установяването на мир между палестинци и израелци.
Преговорите продължиха осем месеца,
и в Осло тайно бе подписано "Принципно споразумение".
Когато се подписваше споразумението имах странно чувство,
контраста между група от около 12 души
в малка стая със спуснати пердета,
тайни камери на норвежката полиция заснемат случващото се
и правейки всичко това тайно,
нещо което имаше огромни исторически последици.
"Декларацията за принципите", обвърза израелците и палестинците,
с временно споразумение за пет години.
Контролът на Газа и Йерихо ще бъде прехвърлен на палестинците.
Ще бъдат направени икономически планове и ще се изгради ново пристанище.
Разрешаването на по-трудните проблеми, като Йерусалим,
ще се отложи до постоянния договор, които ще се подпише до 5 години.
На 13 септември 1993,
Ицхак Рабин и Ясер Арафат се срещнаха в градината на Белия дом.
Заклетите враговете щяха да подпишат декларация за мир.
Преговорите започнати в абсолютна секретност
сега се потвърждават пред удивените очи на света.
Споразуменията от Осло и вълнуващото ръкостискане между Рабин и Арафат
наелектризира света.
Израелски премиер стискайки ръката
с един от най-мразеният враг на страната?
Това бе немислимо, но се случи.
Двете страни тръгнаха по пътя на взаимното доверие,
но доверието се роди извън официалните канали.
Това бе продукт на постигнатото приятелство през дългите месеци,
прекарани заедно в Норвегия, но сега за да успее споразумението,
това доверие трябваше да се защити, и разпространи
в отношенията между двата народа.
През следващите месеци цареше нетърпеливо очакване.
Израел управляваше Газа в продължение на 3 десетилетия.
Осло сложи край на това.
Когато Арафат пристигна в Газа 9 месеца след срещата в Белия дом
стъпи на палестинска земя за първи път от 30 години.
Той бе експулсиран от Йордания през 1972 година.
Той бе в изгнание в Тунис от 1982 година.
Сега той се върна триумфиращ и посрещнат като герой.
В деня, в който Арафат се върна в Газа, беше толкова щастлив.
Той постигна толкова за нас.
Той ни даде страна, в която ние палестинците
можем да говорим, да се движим и да дишаме въздуха на свободата.
Събитието на годината, също донесе неочаквани ползи за Израел.
Арабския икономически бойкот продължил 40 години бе прекратен.
Още по-невероятно бе промяната на арабските отношения към Израел.
Израел, който до момента биваше отхвърлен,
започна да бъде приеман от емирствата в Залива
и да участва в регионални икономически конференции.
В тази ера на еуфория най-важното развитие бе,
затоплянето на отношенията между Израел и Йордания.
Макар че технически все още бяха в състояние на война,
границата между тях бе спокойна от много години.
Сега се откри пътя към мира.
През октомври 1994, почти година след срещата между Рабин и Арафат,
Израел и Йордания официално прекратиха близо 5 десетилетия враждебност.
"Необикновен ден, неповторим ден,
"от гледна точка на надежда, очаквания и непоколебимост".
"Мирът, роден днес ни дава на всички нас надеждата,
че децата родени днес, никога няма да познават войната между нас
"и техните майки няма да се налага да ги оплакват".
След Йордания, ключа за регионалния мир бе в Сирия.
Новото партньорството между Израел и други арабски страни,
насърчи Сирия да преговаря за връщането на Голанските възвишения
завладени от Израел през 6-дневната война.
Макар незавършени, тези разговори бяха важна крачка напред.
Не е възможно да се изключи Сирия от мирния процес.
В противен случай, ще ви кажа честно
никога няма да се постигне всестранно споразумение.
Аз схващам мира със Сирия,
ако може да се постигне, без да навреди на нашите интереси за сигурност,
като слагане на край на ерата на войните в Близкия Изток.
Ние сложихме крайъгълния камък при мира с Египет
и трябва да поставим последния камък
при мира със Сирия.
Реакциите на арабските страни към Израел след Осло
бяха едни от най-значителните събития.
Възнаграждението от споразумението бяха многостранни.
Над 100 нови страни демонстрираха желание
да установят дипломатически отношения с Израел.
Чуждестранните инвестиции се увеличиха рязко.
Израел никога не е достигал подобна позиция в света.
Но мирния договор имаше много врагове,
израелските заселници и арабските екстремисти.
В началото противниците на споразумението избягваха да декларират
своето несъгласие с дипломатическото постижение, празнувано в целия свят,
но с времето, те започнаха да предприемат все повече действия
и това щеше да бъде взривоопасно.
Основната арабска опозиция на споразумението от Осло
се концентрира във войнствените организации "Хамас" и "Ислямски джихад".
И двете изискват пълно оттегляне на Израел от всички територии.
Рази Хамед работи в местен вестник на Хамас в Газа.
Всеки път се чува, че Израел е готов да се оттегли от Западния бряг и Газа
и да даде на палестинците повече свобода и независимост,
но това не се случва.
Сега не мога да отида до Западния бряг,
не мога да отида до плажа, без да мина през израелски военен пост.
В Израел, сред малцинството против споразумението са ултранационалистите
и много от религиозната десница, както Гершон Бар Кохба.
Отказът от териториите абсолютно противоречи
на идеалите на движението за Земята на Израел.
Чувствам се, все едно Осло е откъснало част от тялото ми.
Част от тялото на Израел беше разкъсано и е много болезнено.
И от двете страни религията разпалва емоциите,
опасна комбинация, която постоянно заплашва да унищожи мирния процес.
Първата искра пламна в Хеброн в Гробницата на Патриарсите,
свещено място както за евреите, така и за арабите.
В началото на 1994, Барух Голдщайн, религиозен евреин
открива огън с автоматичен пистолет.
29 араби са убити, докато се молят.
В мелето, Голдщайн бе пребит до смърт.
Избиването в Хеброн бе наистина много сериозна,
не само човешка трагедия от безсмислени жертви,
но ясно доказателство,
че докато екстремистки заселници
продължават да живеят в рамките на палестинските градове,
докато съществуват области на близост и търкания, винаги ще има проблеми.
През април 1995, в отговор на убийствата в Хеброн
двама терористи-самоубийци се взривиха в автобуси в Израел.
14 починали и 72 ранени.
Израелците бяха потресени и вбесени.
Въпреки, че бомбите избухваха в градовете,
корена на кризата бе в завзетите територии.
Израело-арабския конфликт има няколко аспекта,
но в центъра стой териториалния спор,
претенциите и на двата народа за една и съща територия,
Западния бряг.
За много палестинци, споразумението от Осло не предложи достатъчно.
Хайдер Абд Ал-Шафи бе палестински представител на Мадридската конференция.
Нашата позиция е, че израелското присъствие на окупираните територии е незаконно.
Ние изискваме връщането на всички територии,
включително Източен Йерусалим. Това е основното за да се постигне мир.
През 1977 израелски евреи бяха поощрени от новото дясно правителство на Ликуд
да се заселят на Западния бряг.
Оттогава броят им се е увеличил до 120 хиляди заселници.
Около тях, в малки градове и стотици села
живеят над един милион араби.
Много от заселниците са силно религиозни.
Някои от тях принадлежат към ултранационалистки групи
като "Гуш Емуним", Блока на правоверните.
Селището е географски изолирано,
затова не чувстваме страх или заплаха.
Но това, което ни тормози най-много
е политическата изолация,
факта, че световното мнение е толкова против нас.
Повечето заселници чувстват дълбока връзка между себе си, Библията
еврейските исторически корени в региона.
Дов Вайнсток се върнал в Западния бряг през 1967 г.
Наскоро по-големия му син бил застрелян от двама араби.
Нищо няма да го премести от това място.
Връзката на моя народ с тези земи е по-близка, по-силна, по-здрава,
отколкото на всеки друг народ към земята му.
Народа е съществувал 2000 години в диаспора и решил да се върне
това показва дълбоката привързаност с неговата земя.
Въпреки международните критики за техните действия
заселници вярват пламенно,
че тяхното присъствие на териториите е исторически обосновано и законно.
Възможността за арабско управление на Западния бряг
заплашва самото съществуване на заселниците.
В разгара на лятото на 1995 г. заселниците масово протестираха
против планираното разширяване на палестинското самоуправление.
Тяхната цел бе проста:
Намаляване на зоните за Палестинска автономия.
Когато Рабин игнорира протестите, се увеличи тяхната интензивност.
През есента протестите се прехвърлиха в градовете,
опозицията от Ликуд и десницата
организираха все по-враждебни демонстрации.
Страната бе разделена.
За много от опозицията, мирния процес бе отишъл твърде далече и прекалено бързо.
Ден след ден, протестите на десните срещу споразумението от Осло
прераснаха в подстрекателство и истерия.
Премиера Ицхак Рабин стана обект на обиди и заклеймяване.
Бе наречен "нацист" и "предател" от крайната десница.
В тази атмосфера на повишаващо напрежение,
"Партията на труда" отговори с масов митинг за мир в Тел Авив.
Датата: 4 ноември 1995 година.
Няколко секунди след 22:00
израелския премиер Ицхак Рабин бе застрелян
от религиозен студент по право, който бе против мира.
Страната изпадна за няколко дни в траур.
Смъртта на Рабин бе загуба не само за Израел, но и за света.
"Винаги ще се гордея, че съм го познавал
и съм работил с него, като брат, приятел и човек".
"Дори в този тъмен час, духът му е жив
"и затова не трябва да губите вашия дух.
"Вашият премиер бе мъченик на мира, но стана жертва на омразата.
"Разбира се, трябва да се поучим от неговото мъченичество,
"че ако хората не могат да изоставят омразата към враговете,
"рискуват да посеят семената на омразата сред тях".
Куршумите, които убиха Ицхак Рабин
причиниха срам и шок в цял Израел.
Шок, защото убийство на глава на правителството,
никой не можеше да си представи, че е възможно да се случи в Израел.
Срам, защото убиецът не беше сам,
а представляваше сегмент от народа на Израел,
еврейски екстремисти, които смятат, че нито едно правителство няма право
да се откаже от завзетите територии.
Рабин бе убит в опит да се спре мирния процес.
Отначало ефекта беше точно обратното.
Опозицията беше в шок и остана мълчалива.
Още 4 града от Западния бряг бяха предадени на ООП, без опозиция от десните.
Три месеца след смъртта на Рабин,
се проведе едно от ключовите събития от Споразумението от Осло:
Палестинците проведоха своите първи избори.
Въпреки, че повечето от фундаменталистката опозиция
бойкотираха изборите, това бе истинска отправна точка,
началото на представително правителство.
Бяха избрани 88 лица в новия законодателния орган,
начело с Ясер Арафат.
Изминаха две и половина години от споразумението в Осло.
Газа бе най-размирната и раздорна област
при израелската окупация.
Въпреки, че бежански лагери останаха източник на бедност,
нов дух се почувства в Газа, когато премина в арабски ръце.
Там, където преди патрулираха израелците,
сега реда се поддържа от палестинска полиция.
На мястото, където имаше стагнация, сега има строителен бум.
В социологическите проучвания,
над 70% от палестинците подкрепяха мирния процес.
Хората манипулирани с години от Израел и арабските страни,
започваха да изграждат своя национална идентичност.
Имаше също и разочарования.
Милиони долари бяха обещани от международните фондове за развитие,
но накрая всъщност достигаха малко пари.
Също и новото палестинско правителство,
често се оказваше неефективно.
Правителството не се съобразява с решенията на законодателния орган
и този процес не напредва както се очакваше
за осъществяване на демократични промени.
Имаше също и оплаквания към Израел.
Съжалявам да го кажа, но те не изпълняват
и не реализират точно и честно това,
което беше договорено в Белия дом.
Осло обеща промяна, възможна държава,
ново палестинско бъдеще.
Но 90% от Западния бряг, бе все още в израелски ръце.
Палестинската цел бе все още далеч.
Серия от събития, ще подкопаят основите на мира.
От месеци, Израел преследваше Яхия Аяш,
който бе мозъка зад самоубийствените атентати в автобусите в Израел.
Аяш бе убит с бомба заложена в телефона
и това действие се приписва на Мосад, израелските тайни служби.
Изненадата от смъртта на Аяш предизвика гнева сред Западния бряг.
Хамас и Ислямски джихад обещаха отмъщение и насилствено възмездие.
Израел не разбират друг език, освен езика на силата.
Ние живеем под окупация
и според международните закони и резолюциите на ООН
имаме право да се съпротивляваме срещу окупацията.
Само за една ужасна седмица между 25 февруари и 3 март 1996,
3 израелски автобуса в индустриалната централна зона
бяха взривени от атентатори-самоубийци.
Бяха убити 60 души и над 150 ранени.
Целта на нападенията бе ясна:
Ислямските бойци избраха момента да действат,
да подкопаят мирния процес.
Мисля, че Хамас бе изненадан след подписването на споразумението в Осло,
Арафат искаше да промени политическата карта тук.
Хамас взе решение да продължи със стратегията
на въоръжена борба срещу Израел
и Арафат откровено каза, че неговата стратегия
е мирно решение.
Арафат влезе в конфронтация с Хамас.
Опитвайки се да покаже пред света неговото посвещение да действа срещу тероризма.
В пунктовете за проверка в Западния бряг и ивицата Газа
Израел запечата границите под страх от нови нападения.
80 хиляди араби зависими за да преживеят от тяхната работа в градовете на Израел
останаха без средства за съществуване.
За арабите, безнадеждната ситуация доведе до огорчение.
В Израел, размириците и атентатите, причиниха
надигане на опозицията срещу мира.
Шимон Перес, приемника на Рабин
насрочи парламентарни избори през юни.
Драматичните събития от тази пролет
предизвика големи последствия за целия регион.
В основата на споразумението от Осло
стой обещанието за мир и сигурност за Израел.
Хамас като противник на това споразумение, разбираше това добре.
Когато сигурността е доминантен въпрос
бомбите по автобусите са доста силен контрааргумент.
Много израелци, разгневени от терористичните атаки
започнаха да мислят точно както терористите искаха.
Израелци виждаха в Арафат, нежелание
или че не бе в състояние да контролира насилието
и виждаха правителството на "Партията на труда",
като неспособно да осигури личната им безопасност.
Вместо да се движат към мира,
много чувстваха, че се движат към бедствие.
Предизборната кампания се фокусира върху две неща, мира и сигурността.
Да се продължи ли с мирния процес или да се забави?
Премиера Перес пропагандираше да се продължи политиката на Рабин.
Като ревностен поддръжник на споразумението от Осло,
той подчерта предимствата на мира
пред опасността да се поддадем на провокациите на терористите.
Изправен срещу него бе, новия лидер на партията Ликуд,
Бенямин Нетаняу.
Нетаняу бе служил в елитна армейска единица,
а по-късно заемаше позиция на посланик на Израел в ООН.
Той нямаше доверие на Арафат
и се противопоставяше на идеята за създаване на палестинска държава.
Той твърдеше, че само неговото ръководство, и забавянето на мирния процес,
може да прекрати палестинското насилие
и да гарантира безопасността на Израел.
При много оспорвани избори
Бенямин Нетаняу беше избран за министър-председател при разлика от 0,5%.
Няма съмнение, че получих мандата да осигуря мир и сигурност,
който по мое мнение е единственият възможен мир.
Няма да е лесно, тъй като другата страна е научена...
създала е модел, при които всеки път, когато има разногласие между нас,
което е неизбежно при всички преговори,
веднага се описва като катаклизъм,
"Отиваме към катастрофална война в Близкия изток".
и почват да бият барабаните на мрака, а често и на войната.
След това губят контрол над насилието
и често окуражават терора.
Това е неприемливо, разбира се.
Сред тези гласували за Нетаняу бяха заселниците и религиозната десница.
Като се има предвид малката разлика, подкрепата им бе от важно значение за него.
Повечето се противопоставяха на мирния процес.
Мирния процес, можеше да продължи само с подкрепата на Нетаняу,
но неговите действия бяха противоречиви.
Това се прояви най-ясно в Хеброн,
където обещаното израелско изтегляне се забави с месеци.
Хеброн дълго е бил център на страст и противоречия.
Арабите помнят убийствата извършени от Барух Голдщайн,
докато израелците все още помнят
клането на евреи през 1929г.
Днес Хеброн е разделен град.
Тук, в три малки анклава,
500 евреи страстно са привързани към тяхното антично наследство в града.
Хеброн е коренът на израелския народ.
Когато нашият праотец Авраам е пристигнал в Израел,
първото място, където е купил земя било Хеброн.
Авраам, Исаак и Яаков, прародителите на нашия народ,
отпреди 3500 години
са дошли на това място и са живели в областта зад нас.
Виждам себе си като пазител на заплашената еврейска история.
Живеейки там, където брънката от веригата е най-слаба,
и според мен това е Хеброн.
Но Хеброн е предимно арабски град
и много от неговите 120,000 жители
виждат еврейското присъствие по-различно.
Мисля, че ситуацията в Хеброн е нетърпима,
барутен погреб, много взривоопасна ситуация
това е видим и конкретен израз за несправедливост
и това ще предизвика чувство за несправедливост сред палестинците.
След няколко месеца отлагане и спорове
Нетаняу даде заповед
да се оттегли от 3/4 от града, но да се охраняват евреите там.
Еврейските заселници останаха.
Тяхното положение е деликатно.
Техните страхове се увеличават.
Хеброн продължава да бъде нестабилен,
място където враждебността и недоверието
възпрепятстват разрешенията, а времето напредва.
Споразумението от Осло посочва окончателният договор
да бъде подписан през май 1998 година.
Но има много по-сложни въпроси отколкото Хеброн,
като границите, селищата и бежанците.
Арафат ми каза, че сложния проблем за Йерусалим
може да изчака до окончателната фаза на споразумение,
но тази дата съвсем доближава.
Много градове са били разделени по политически или религиозни причини,
Берлин, Бейрут и Белфаст,
но проблема на Йерусалим ще бъде по-труден от тези.
Светия град за евреи, християни и мюсюлмани.
Град изграден върху взривоопасни митове.
Наречен "Града на мира"
тук националните стремежи и религиозни традиции
са се сблъсквали през вековете.
От 1948 до 1967 Йерусалим беше разделен град,
евреите в западната част, арабите в източната.
Огради и ничий зони разделяха двете части.
През юни 1967
Израел превзема източен Йерусалим през 6-дневната война.
Оградите паднаха и евреите отново имаха достъп до най-свещеното място,
Западната стена от Втория храм.
Йерусалим бе обявен за вечна и неделима столица
на еврейската държава.
Палестинците също са решени,
източната част на Йерусалим да стане столица на независимата арабска държава.
Йерусалим има голямо религиозно значение за мюсюлманите.
Смятат, че оттук, където е джамията "Куполът над скалата",
Мохамед се е възнесъл на небето.
Връзката с Йерусалим не е само духовна, а съвсем конкретна.
Тя е символ на нашата приемственост, на нашата култура и нашето минало,
нашите корени, нашата автентичност
и географски се намира в сърцето на Палестина.
Затова чувстваме, че символично се намира
в сърцето на всеки палестинец и на всеки арабин.
Трябва да правим разлика
между политически и религиозен суверенитет.
Йерусалим е бил столица на еврейския народ
и на нито един друг народ през последните 3000 години.
Светия град на исляма е Мека,
но не е столица на Саудитска Арабия.
Йерусалим е сложен въпрос и лесен в същото време.
Не мога да си представя решение за този конфликт
без приемливо решение и от двете страни за Йерусалим.
Близостта на две религии претендиращи за контрола на Йерусалим
създава условия за конфронтация.
Тук една малка искра може да предизвика голям пожар.
Една такава искра е откриването на тунел близо до джамията "Куполът над скалата"
през септември 1996 година.
Възприето от някои араби, като нападение срещу самата джамия
и гнева на палестинците срещу Израел
избухва сред Йерусалим и Западния бряг.
Според споразумението от Осло, Израел се съгласи да се въоръжи палестинската полиция.
Сега тези оръжия се обърнаха срещу израелците.
За 3 дни на кървави сблъсъци
са убити над 60 араби и 16 израелци.
Партньорството постигнато в Осло бе разтресено от конфликта.
Перспективите бяха мрачни.
Премиера Нетаняу замрази всичко
всички преговори, всички разговори,
обсъжданията в комисиите.
Всичко бе замразено.
В тази атмосфера на горест
президента Клинтън и крал Хюсеин се опитаха да сведат до минимум вредите.
Прогреса изискваше възстановяване на доверието между двете страни.
В началото на 1997 г. израелското правителство позволи
изграждане на еврейско селище южно от Йерусалим.
Арабите виждаха в това директна заплаха за техните надежди за столица,
сблъсъците се превърнаха в норма.
В Хеброн отново имаше стълкновения между израелци и араби по улиците.
В препълнения пазар на Йерусалим, друг арабски самоубийствен атентат
причини смъртта на 14 и рани повече от сто човека.
Казвам това на всеки, който ме пита,
че тази земя е пропита с толкова много кръв.
Евреи, християни, араби...
Тук се е проливала кръв преди 1967 г.
след 1967 г. и също след Осло.
Хората трябва да усетят, че съществува промяна, че има взаимно уважение,
че атмосферата се е променила.
Това е атмосфера, в която хората съвместно търсят
и изграждат нещо, което ще има стойност за бъдещето.
През лятото на 1997 г. преговорите между двете страни бяха в застой.
Американските и чужди инициативи за да ги възобновят
срещнаха огромни трудности.
В атмосфера на недоверие позициите се втвърдиха.
Ние трябва да получим световно признание за политически суверенитет,
след което определено ще се създаде палестинска държава.
Може да сме имали издигания и падения по пътя,
но знам, че в дългосрочен план той е правилен.
Ако ме питаш изрично за Палестинска държава
аз се противопоставям защото не искам тези сили
да се акумулират в нашите съседи така че да заплашват мира.
Хората от Осло се опитаха да променят изображенията, взаимното възприятие.
Тяхното виждане изпълнено с надежда, има опасност да бъде захвърлено.
Има нужда от смело лидерство
което ще инвестира своя политически капитал
да преодолее различията съществуващи между двата народа.
Изпускаме времето, то минава, трябва да действаме.
Имаме нужда САЩ да ни помогне,
останалата част от света да обърне внимание на този регион.
Изминахме дълъг път и имаме нужда от добра воля
и трябва да си кажем високо и ясно,
стига толкова война, стига унищожение, стига отчаяние.
Ние сме отново в криза.
Въпреки това вярвам, че Близкия Изток
се промени необратимо, заради мирния процес.
Казаха се неща, никога не изречени преди,
направиха се неща, немислими преди,
и писмени ангажименти за мир бяха разменени между страните.
Но няма гаранции за бъдещето.
Противниците на мира
все още може да разрушат споразумението парче по парче,
докато всеки елемент на дружба, доверие и сътрудничество бъде разрушен.
Ако успеят ще бъде трагедия и за двата народа.
Уникалното стечение на обстоятелства и личности направили Осло възможно,
може да не се случат отново.
Успеха на мирния процес може да не води до утопия,
но може да спре безкрайния цикъл на войни и насилие.
И за Израел и за палестинците пътят бе показан,
в който възможностите превъзхождат опасностите.
Това е труден път, изпълнен с опасения,
но ако не бъде следван енергично
може да минат поколения, преди да се появи мирен процес като този.
Израел: възраждането на нацията Част 6
"Пред прага на мира"
Translation ZALMEN BEHAR